23.976 Romanian
Bună seara.
Cele ce urmează sunt minimele prognozate
pentru zonele cu citrice ale Californiei.
Cele mai scăzute temperaturi ale nopții de mâine vor fi
oarecum mai ridicate decât cele din noaptea aceasta
și doar focuri mici și împrăștiate târziu dimineața ar fi necesare.
Districtul Corona: Corona 29, Arlington 28, Riverside 27,
Highgrove 27, Elsinore 26, Marino 26.
Ferite și plăpânde, focurile pentru lămâi vor
fi necesare începând cu ora două dimineața.
și pentru portocali, în jur de ora patru dimineața.
Plafonul înalt. Punctul de rouă 31.
Districtul Redlands: Hemet 28, Redlands 26,
Highlands 26, Rialto 25, Bloomington 25,
Colton 25, Fontana 25. Ukipa 26...
Ei bine, în noaptea dinainte de a o întâlni, eram în camera mea de hotel din Bunker Hill
chiar în mijlocul Los Angeles-ului.
Se numea Alta Loma.
Era construită pe o parte a dealului invers
astfel că parterul era la același nivel cu strada.
Camera mea era jos la etajul cinci
astfel încât fereastra mea era la același nivel cu partea verde a dealului,
și nu era nevoie de o cheie.
Fereastra era mereu deschisă.
Mi-am mai repetat planurile pe care mi le-am
făcut, de când am venit aici la fel ca toți ceilalți
în căutare de avere, faimă, sănătate și femei fermecătoare.
Doar că urma să mă înșel.
Nu eram aici pentru a-mi căuta viitorul. Eram aici pentru a-l crea.
Urma să scriu primul roman faimos despre acest loc
și despre toți cei care veneau aici din alte locuri.
Drumul către Los Angeles de Arturo Bandini.
Mi-ar fi adus tot ce mi-am dorit vreodată.
Acum, după cinci luni, încercam să iau o decizie foarte importantă.
Ce să fac cu ultimii mei 5 cenți.
"Domnule Bandini, au trecut șase săptămâni de când n-ați mai plătit chiria."
"Acești patru dolari se adaugă la deficitul național.
"Ori plătiți 24 de dolari, fiecare bănuț, ori împachetați și plecați."
Era al șaselea ei aviz în șase săptămâni.
Destul de umilitor.
Proprietăreasa mea scria mai mult decât mine.
Era genul de femeie care și-a mărit înălțimea
ridicându-se pe vârfurile degetelor și uitându-se la mine peste ochelari.
- Aș vrea o cameră. - Ai o slujbă?
Sunt scriitor.
Vin imediat, domnule Archer.
Am scris asta.
Uitați. Cum vă numiți?
Doamna Hargraves, de ce?
"Doamnei Hargraves."
"O femeie de un șarm inefabil,
cu ochi albaștri fermecători și un zâmbet generos.
"Din partea autorului, Arturo Bandini."
"Cățelul Râse."
Urăsc poveștile cu câini.
Bandini... Tinere, ești mexican?
Eu, mexican?
Sunt un american, doamnă Hargraves. Și nici asta, nu e povestea unui câine.
Nu le dăm voie mexicanilor în acest hotel.
Nu sunt mexican și nu e nici un câine în toată povestea.
Nu primim nici evrei.
Am pus acest titlu după fabulă, știți dumneavoastră,
"Și cățelul râse la văzul unei asemenea jucării."
Deci, ești scriitor. Ce drăguț...
Am ajuns, domnule Bandini. Asta e una din camerele mele preferate.
Sunt ferestre pe două părți, ceea ce o face deosebit de aerisită.
Costă patru dolari pe săptămână și mă aștept să fiu plătită în avans.
Asta include curățenia, dar nu și spălatul rufelor. Niciodată nu...
Prin acea fereastră,
am văzut primul palmier, la o distanță de nici trei metri,
dar palmierul era negricios și crengile sale...
- Și fără fete în cameră. - Accept.
Pătat de monoxidul de carbon care ieșea din Tunelul de pe Strada Trei,
trunchiul său crestat era sufocat de praful și nisipul
aduse din deșerturile Mojave și Santa Ana.
Ce nesimțit va crede că am venit tocmai
din Colorado în centrul L.A. fără să văd un afurisit de palmier?
Puștiule?
Puștiule.
Îți place laptele?
Da, Hellfrick. Îmi place laptele.
Bine, atunci.
Uite planul.
Omul de la Adohr e un prieten de-al meu.
În fiecare dimineață la 4:00, își parchează camioneta în spatele hotelului
și urcă în camera mea pentru puțin timp.
- Nu e un plan prea bun, Hellfrick. - Nu, puștiule, nu.
În timp ce face ceva cu mine,
ai la dispoziție zece minute să te servești cu lapte.
Deci, ce crezi?
Dacă e prietenul tău, de ce nu i-l ceri?
Puștiule, haide... Cine păcălește pe cine?
Știe că nu beau lapte. Fac asta pentru tine.
Nu, mersi, Hellfrick. Îmi place să mă consider drept un om onest.
Cu siguranță mă face să mă gândesc la ideile tale despre prietenie.
Bine.
Încerc doar să-ți fac o favoare.
Vrei să-mi faci o favoare? Înapoiază-mi banii pe care ți i-am împrumutat.
- Cât anume? - Cincisprezece cenți.
- Nu-i am. - Păi, atunci ce zici de zece cenți? Cinci?
Nu pot să-ți dau nici un ban, puștiule,
dar o să am grijă să primești tot laptele de care ai nevoie.
Mencken. Editorul celei mai mari reviste din țară.
Vrei să-l dezamăgești?
Bună seara, domnule și doamnă America de Nord și Sud
și toate navele și transatlanticele de pe mare. Akron, Ohio.
O mare grevă la fabrica de cauciuc Goodrich de aici a fost anulată azi
după ce muncitorii s-au pus de acord asupra
unei creșteri salariale de șase cenți pe oră.
Boston, Massachusetts.
Starea lui Franklin Delano Roosevelt Jr,
care a fost rănit azi într-un accident de mașină aproape de Walpole, Massachusetts,
nu este serioasă.
Gândește-te la ceva în afară de furtul unei sticle de lapte.
Ești scriitor, nu hoț.
Străzile sunt pline cu ele, blonde și brunete.
Una în blană de vulpe roșie ieșind dintr-o mașină străină de lux.
Fete la plaza.
Sunt peste tot, și nici una nu e a mea.
O privire și ele știu că sunt un tâmpit cu experiență,
ignorant față de femei și viață și cu frică de amândouă.
Ai mâini drăguțe.
Serios?
Foarte.
Bandini?
Ești italian.
Asta înseamnă doi cenți pe zi în fiecare zi de întârziere.
Sfântă Teresa, când eram mic, m-am rugat la tine pentru un stilou.
Mi-ai răspuns rugăciunii. Oricum, mi-am luat un stilou.
Acum te rog, dulce și drăguță Sfântă,
inspiră-mă. Dă-mi o idee, pentru a putea scrie o poveste,
o poveste frumoasă,
ca să pot fi bogat și faimos și să nu-mi fie rușine de numele meu.
Ușa e deschisă.
În cinstea ta, Mencken. Pentru viitor.
M-am îndreptat spre Strada Trei în căutarea
unui loc unde să-mi cheltuiesc ultimii cinci cenți.
Și acolo era.
Haide. Învață să dansezi dacă nu știi să mergi!
Locul perfect în care să devii falit.
- Pot să-ți aduc ceva? - Cafea cu frișcă.
Cu doar cinci luni în urmă, aveam 150 de dolari în buzunar
și planuri mărețe în cap.
În acele zile, eram Arturo Bandini, iubitor de oameni și animale deasemenea.
Tot ce aveam nevoie era să întâlnesc una din acele frumoasa fete cu părul auriu
care păreau să crească la fel ca portocalele pe acolo,
și aș fi scris o poveste, o poveste de dragoste,
una din cele mai mari din toate timpurile.
Cine a adus asta aici?
Poftim, Tony.
Mulțumesc.
Ai terminat cafeaua aceea?
Numești chestia asta cafea? Poate că nu e deloc cafea.
Poate că e apă în care ți-au fiert papucii mizerabili.
Poate că nu știi mai mult. Poate că ești din naștere neatentă.
Dar dacă eram în locul tău, nu m-aș afișa pe aleea Main Street
purtând acele harache.
Se numesc huarache, nu harache.
Sper să mori de inimă chiar acolo, pe scaunul acela.
Camilla.
Nu e vina mea. N-am făcut nimic.
Jur pe Dumnezeu, l-am întrebat doar dacă vrea niște cafea!
Ocupă-te de asta.
Dacă e bolnav, scoate-l de aici.
Hei.
Flăcău, ești în regulă?
Ești acolo? Hai, spune ceva, te rog.
Critici cu ușurință pe alții, dar nu tu poți să suporți, nu-i așa?
Vrei cei cinci cenți?
Apoi șterge pe jos.
Hei, tu!
Nisip din deșertul Mojave era suflat deasupra orașului.
Era peste tot.
Era chiar și între lenjerii, dar nu-mi păsa.
Nu mă puteam gândi decât la acele huarache.
"Unei prințese mayașe de la un gringo fără valoare. "
Care e numele fetei care lucrează aici?
Te referi la Camilla?
Cea care a fost aici ieri, mexicana.
Camilla Lopez.
Vrei să-i dai asta?
Ai mare grijă de ea. E valoroasă. Ai grijă ca domnișoara Lopez să o primească personal.
Adevărul era că, nu-mi puteam permite să mă întorc și să o văd în seara aceea.
N-aveam nici cinci cenți pentru o ceașcă de cafea.
Ce vrei?
Sunt un om sincer, puștiule.
Du-te, vezi dacă vrea o bere din partea casei.
Îmi pare rău în legătură cu cafeaua.
Toți comandă bere pe aici. Nu primim chiar așa multe comenzi de cafea.
Înțeleg de ce. Și eu aș bea bere, dacă mi-aș permite.
Mă rog, sper ca asta să fie mai bună. Vrei frișcă, nu?
Nu e rea. Cu siguranță o îmbunătățire față de seara trecută.
Ai citit "Cățelul râse"?
"Cățelul râse", scrisă de mine, Arturo Bandini.
Arturo?
Bandini. E italian. Ai citit povestea?
- Sigur. - Și?
E foarte bună.
Hei, ascultă. Vrei o bere?
Pot să-ți aduc. Nu trebuie să plătești.
Ce ți-a plăcut la ea?
- Camilla. - Trebuie să plec.
Tot nu mi-ai spus ce crezi.
Ți-am spus. Mi-a plăcut. Îmi plac poveștile cu câini.
- Îți plac poveștile cu câini. - Îmi plac foarte mult câinii...
- Nu e nici un câine în poveste. - Nu e nici un câine...
Nu e nici un câine în poveste!
Bine. Te-am auzit.
Atunci de ce i-ai spus "Râsetul Cățelului"?
De ce m-ai mințit? De ce ai spus pur și simplu că ai citit-o când nu ai făcut asta?
Ascultă, puștiule. Te rog, bea-ți berea.
E destul de greu să te distrezi, bine?
Domnule! Domnule!
V-ați uitat pălăria.
- Voiai să mai spui ceva? - Camilla nu știe să citească.
Oricum, nu în engleză.
Și încă ceva, domnule Mencken, nu înțeleg deloc femeile.
Cum pot să scriu despre ceva ce nu înțeleg?
Cum pot să scriu despre experiențe pe care nu le-am avut?
Când am venit aici prima oară, eram sigur pe mine.
Atât de sigur încât nu eram ca ceilalți.
Ceilalți au venit în tărâmul razei de soare cu destui bani pentru a trăi
până când soarele îi ucidea.
De exemplu Hellfrick, din partea cealaltă, din Minnesota.
Gazat în Marele Război și gazat de atunci.
Majoritatea timpului, habar nu are unde e.
Așa că, cred că aici e la fel de bine ca în oricare altă parte.
Heilman e un contabil de banca din South Bend.
Dar sănătatea sa e precară și i s-a spus că trebuie să stea aici sau va muri.
Urăște soarele și ceața și pe SC Trojans.
Proprietăreasa mea e din est.
Încerca să facă holul hotelului să arate ca Bridgeport, Connecticut.
Fără mexicani și o mulțime de șervețele ornamentale.
- Altceva, doamnă? - Nu, mulțumesc.
Apoi mai e îngrijitorul filipinez din Hawaii
și roșcata din Saint Louis.
- Bună. - Bună.
- Ce mai faci? - Mai bine acum.
A ajuns să creadă că e foarte curajos în fața atâtor prejudecăți.
Alaltăieri când mergeam la San Pedro,
căutând de lucru la fabricile de conserve, i-am văzut.
Chiar și cu tocuri înalte de piele, el era cu un picior mai scund decât ea.
Nu știu de unde e fata în blană de vulpe rosie,
dar e de găsit la Bernstein's Fish Grotto cu una nouă în fiecare săptămână.
Pe de altă parte, mai e bărbatul japonez
care își cultivă legumele la capătul străzii Jefferson, lângă mlaștini.
Mereu zâmbitor, mă ține în viață pentru cinci cenți.
Îți plac prunele? Bun. Bravo ție.
Desigur sunt alții prea săraci și prea ghinioniști
pentru a avea voie să numească vreun loc al lor.
Chiar și pentru o vreme.
În regulă, amigos.
Până la urmă, suntem cu toții străini aici.
Poate că singurul lucru care te face californian e o pereche de ochelari de soare
și un tricou de polo. Deodată, aparții.
Domnule Bandini. A sosit poșta.
"Dragă domnule Bandini, cu permisiunea dumneavoastră,
"Voi scoate formula de salut și sfârșitul lungii dumneavoastră scrisori
și o voi tipări drept nuvelă pentru revista mea.
Se pare că ați făcut o treabă bună aici.
Cred că 'Tărâmul de Altundeva' ar fi un titlu excelent.
Cecul e atașat. Cu stimă, H.L. Mencken.
"P.S. În legătură cu îngrijorările despre experiențele limitate
cu viața în general și femeile în particular,
este, din păcate, un lucru comun că
scriitorii au în general mai puțină experiență
decât alți bărbați.
Asta datorându-se faptului incontestabil
că pur și simplu nu poți fi în două locuri deodată, domnule Bandini.
Ori ești în fața mașinii de scris, scriind,
ori ești în lume având experiențe.
Pentru aceasta, de vreme ce ai nevoie să scrii și ai nevoie să ai experiențe
despre care să scrii, trebuie să înveți să faci mai mult cu mai puțin.
Într-un cuvânt, domnule Bandini,
esența scrisului. "
Încă mai ești supărat pe mine?
Din câte știu eu, nu.
Păi, ai vrea să comanzi ceva?
Un trabuc. Ceva din Havana.
Costă 25 de cenți.
Păstrează restul.
- Am spus să păstrezi restul. - Nu de la tine.
Ești sărac.
Nu arăt diferit?
Credeam că îți vor place pantofii mei.
Sunt foarte drăguți.
Ce zici de ceva de băut? Un pahar înalt cu whisky, sifon și gheață.
Saint James.
Sammy, fă-mi un pahar înalt cu whisky, sifon și gheață. Saint James.
Te-ai schimbat.
Înainte erai doar răutăcios.
Acum că ai câțiva dolari, ești rău și țâfnos.
Patruzeci de cenți.
Păi, nu te-ai schimbat.
Ești aceeași mică prințesă mexicană,
fermecătoare și inocentă. - Nu sunt fermecătoare și nici inocentă.
Pentru mine vei fi întotdeauna o însoțitoare mică și dulce, o floare din bătrânul Mexic.
Dago nemernic ce ești!
Sunt la fel de americană ca și tine.
Sau cel puțin voi fi imediat ce voi trece testul.
Sigur că vei fi, imediat ce vei învăța să citești.
Scoate-ți pantofii aceia.
Picioarele mele nu sunt destul de bune pentru ei?
Nu sunt destui de buni pentru picioarele tale
Îmi pare rău pentru felul cum te-am numit. N-am vrut să zic ceea ce am spus.
Nici eu.
- Ai mașină? - Nu.
Eu am. E în parcare.
E o decapotabilă din '27.
Umplutura, a ieșit puțin din tapițerie, dar merge.
Plec la 11:00.
Camilla Lombard?
Arturo.
- El e Sammy. - Bună.
Vii?
Noapte bună.
Vin imediat.
El cine e?
Sammy? Doar un prieten.
Ce fel de prieten?
Unul bun.
El mi-a făcut rost de slujbă.
- L-au lăsat pe barman să te angajeze? - Sammy nu e doar barmanul.
Da? Ce altceva mai e, pianist în concerte?
Ascultă Arturo, nu ești singurul scriitor din oraș.
- Sammy e scriitor? - Ai fi surprins.
Aș fi surprins dacă ar fi în stare să-și scrie numele.
Îți place mașina mea?
Cum de e înregistrată pe numele Camilla Lombard? Numele tău e Lopez.
- Ești căsătorită? - Nu.
- Atunci de ce Lombard? - De distracție.
- Uneori o folosesc în scopuri profesionale. - Ca și chelneriță?
Ție îți place numele tău?
Nu-ți dorești să fi fost Johnson sau Williams sau altceva?
- Nu. - Haide.
Chiar îți place să fii numit Bandini?
- Sunt mulțumit de numele meu. - Nu, nu ești.
- Ba sunt. - Nu ești.
Care e numele de familie al lui Sammy, Johnson sau Williams?
White.
Cam ăsta ți-e scopul în viață, nu-i așa? Să fii doamna White?
Poți fi un mare nemernic, știai?
- Tot ți-e frig? - Nu.
Stâncile îți țin cald.
Sunt ca o pătură când ești sub ele.
De ce ești atât de rău?
Tu de ce ești atât de rea?
Nu putem fi prieteni?
Prieteni, cum ești tu cu Sammy?
Uită-te la ceață.
O armată de fantome târându-se pe burtă.
Despre ce vorbești?
Pâlcul de ceață. Se târăște și îmbrățișează apa.
- Nu mi-ai răspuns la întrebare - Știu ce e un pâlc de ceață.
Și cum rămâne cu tine și cu Sammy?
De cine ești interesat, de mine sau de Sammy?
Haide, de ce nu mă înveți cum să plutesc pe un val?
Aici, pe ceața asta?
Da, de ce nu?
Ți-e frică?
Sigur că nu.
Ce mai aștepți?
Intră! Vino-ncoa!
Vino! Haide!
Intră!
Ce ascunzi?
Ai una drăguță. Rozalie ca fundul unui bebeluș.
Relaxează-te. Hai să ne distram.
- N-o să plutești pe nici un val în noaptea asta.
Sigur că o voi face. Numai să îmi arăți cum.
Sunt din Colorado.
Vrei să zici că nu știi cum să plutești pe un val?
Ascultă. Tehnica mea s-ar putea să nu fie bună de învățat pentru tine. E neortodoxă.
E în regulă. Aș vrea să învăț de la tine.
Primul lucru pe care trebuie să-I faci e să ajungi acolo unde sunt și valurile.
Nu risca deloc. Stai în spate, stai acolo.
Așa o să fac, promit.
Doar uită-te la mine...
- Ajutor! - Camilla!
Camilla?
Camilla! Camilla!
Vai, Doamne. Camilla!
Camilla!
Unde s-a dus? Unde s-a dus?
Camilla! Camilla!
Camilla!
Te-am păcălit chiar bine!
A fost la fel de bună ca și atacul tău de inimă.
- Recunoaște. - A fost mai bine.
Critici cu ușurință pe alții, dar nu tu poți să suporți, ai?
Termin-o!
Era o glumă, la naiba! Ce încerci să faci, să mă îneci?
Nu te voi ierta niciodată. Pentru întreaga mea viață.
Credeam că viața ta s-a terminat.
Credeam că voi muri căutându-te pe tine.
Asta a fost prima mea oară în ocean.
Ce-o să faci acum, o să mergi pe jos până acasă?
Sunt zece mile până în centru. Unde locuiești?
În Alta Loma.
Bunker Hill.
Femei bătrâne și bărbați slabi. Locul perfect pentru tine.
Nici nu s-ar putea mai bine. În hotelul meu nu au voie mexicanii.
Alb totuși.
Nici nu e de mirare că a râs. Cine n-ar face-o?
Arturo Bandini, geniu, omul lumii,
nu poate să se se plimbe pe plajă fără să încerce să-și ascundă scula.
N-am vrut să te mai văd vreodată. Ai fost atât de rău noaptea trecută.
Urcă.
De ce?
Urcă.
Arturo, nu te opri.
Te rog să nu te oprești vreodată. Arturo...
Iisuse Hristoase, Hellfrick!
Ai auzit vreodată de bătut la ușă înainte să intri într-o cameră?
Scuze, puștiule. N-am vrut să te deranjez.
Artistul la treabă, ai?
Ascultă, puștiule.
Câți bani ai?
- Pentru numele lui Dumnezeu! - Nu, nu, nu, nu e pentru băutură.
- Păi, pentru ce e? - Carne.
Carne?
Vreau să zic ca fleicile care erau în est.
Carne adevărată. Nu ca aici.
Sigur. Vacile sunt altfel pe aici.
Cu siguranță.
Pe aici tot timpul e însorit și uscat. Vacile mănâncă doar buruieni.
Buruieni moarte. Carnea e plină de viermi.
O vopsesc ca să arate însângerată și roșie. Știai asta?
Ai putea folosi asta într-una din...
Bine, bine. Cât îți trebuie?
Cinzeci de cenți? E un măcelar pe strada Olive.
El are adevăratul McCoy, carnea de vită din Kansas City.
Ar ajuta să mă țin deoparte de chestiile grele.
O să mă revanșez față de tine, puștiule.
Te voi răsplăti de 1,000 de ori.
Aveam puțin sub zece dolari.
Aș fi plătit chiria pentru două săptămâni și jumătate
sau mi-aș fi cumpărat trei perechi de pantofi sau două perechi de pantaloni
sau 1,000 de timbre poștale să-i trimit povești lui Mencken.
Dar nu ai nici o poveste sau talent.
"Nu te opri. Nu te opri. Te rog să nu te oprești vreodată. "
Gunoaie.
Camilla. Camilla, așteaptă.
- L-ai întrebat? - Lui ce-i iese?
Doar fă-o.
Cine e?
- Bună. - Ce faci?
Te cunosc?
Cine ești?
"El o strânse tare în brațe.
"Ea se apăsă de mușchii săi încordați.
"Nu te opri! Nu te opri vreodată. "
- Hei, alea-s intime. - Sper că da.
N-ar trebui făcute publice niciodată.
E trist și demn de mila.
Un scriitor prost fără speranță îngropat într-un hotel ieftin de pe Bunker Hill.
În Los Angeles, din toate locurile.
- Nu vor citi niciodată ce scrii. - Asta nu e chiar ceea ce scriu eu.
Nici nu vor avea șansa să o uite.
Ce se întâmplă? De unde ai venit?
- E vreo glumă? - Ești un nimeni.
Eu s-ar putea să fi fost cineva
și uite-ne.
Cucoană. Cucoană, trebuie să te trezești.
Ce zici de puțin aer curat?
Am putea ieși să bem ceva. Bani.
Cucoană?
Bună idee. Hai să bem ceva.
Vei fi atât de extraordinar! Atât de minunat!
- Proprietăreasa mea. - Scuze, scuze.
- Las-o baltă, acuma. Să mergem. - Bine, dar bem ceva.
Insist. Uite, bani!
Bine, o să bem ceva. Doar pune-i înapoi în poșetă.
- Hei, domnule Bandini. - Bună, Solomon. Cum mai merg afacerile?
Până să apari tu, domnule Bandini, aveam mai multe jocuri decât clienți.
- O bere scurtă, am dreptate? - Și whiskey.
Mult whiskey.
Te cunoaște?
Gura ta, minunata ta gură. Doamne, ce gură.
Nu, hai să bem ceva mai întâi.
- Ce s-a întâmplat? - Știi ce s-a întâmplat.
- Nu, nu știu. - Ești la fel ca ceilalți.
- Știi tu! - Ce să știu?
- De asta nu vrei să mă săruți! Uite. O bere scurtă.
Și un whiskey dublu.
- Deci cine era? - Cine era ce?
Cine ți-a spus de rănile mele?
Rănile tale?
Ai cinci cenți? Ador jocurile de pinball.
Un joc. Te superi?
- Orice dorește scumpul meu. - Mulțumesc.
Solomon, ai putea să vii puțin? Dintr-un motiv sau altul, e întors.
Joacă. Joacă.
Cine e femeia aceea?
Cine știe?
Era într-o săptămână înainte de ultima,
când vorbeai despre Sinclair Lewis
cuplului aceluia din Minnesota.
- N-am observat-o. - Ei bine, ea te-a observat, crede-mă.
A ascultat fiecare cuvințel pe care I-ai spus. Fiecare cuvințel.
- Și când ai plecat tu, a plecat și ea. - Și ce face acum?
- Te urmărea ca pe un premiu. - Trebuie să plec de aici.
Ușa din fața toaletei.
E totul în regulă, scumpule? Mai ei nevoie de încă cinci cenți?
Nu. Nu, voi folosi...
- Vai, Doamne! - Scumpule.
Am luat un taxi și ușa era deschisă.
Nu crezi că am mers prea departe?
"Îi văd în holurile hotelurilor.
Îi văd la soare în parcuri și șchiopătând din biserici mici și urâte,
deposedați în acest loc unde anotimpurile nu se schimbă niciodată. "
Așa mai merge.
Vrei să ieși te rog?
Tu ești scumpul meu și mă vei iubi mereu.
Altă dată. Cred că ar fi mai bine să pleci. Vorbesc serios.
Știu că te revolt
că știi ce ascund hainele mele.
Știi ce? Nici nu-ți știu numele.
Vera Rivkin.
În est aveam o viață adevărată
și prieteni care știau de H.L. Mencken
și Edna Saint Vincent Millay.
Acum sunt menajeră.
Lucrez pentru o familie drăguță de evrei din Long Beach.
Sunt obosită. M-am săturat de gospodărie.
Apoi într-o zi, te-am văzut la Solomon
și te-am auzit vorbind.
Și m-am dus să-ți cumpăr povestea.
Și am citit-o.
Și am simțit că erai cineva
care se putea uita la mine și să mă vadă așa cum sunt.
Așa că te-am urmat până acasă.
Atât de prostesc.
Fără speranță.
Dar de fapt sunt o persoană bună. Pe cuvânt, sunt.
Poftim.
Mulțumesc.
- Ce vrei să fac? - Spune-mi că sunt ca alte femei.
- Spune-mi că sunt frumoasă, te rog - Dar ești frumoasă.
Serios, ești.
E doar o obsesie copilărească.
Știi, poate o mahmureală de la oreion. Nu știu.
Destule femei ar da orice...
Lasă-mă să-ți arăt ceva.
- Nu trebuie să-mi arăți nimic. - O să te convingi singur.
Desfă asta, te rog.
Uite, m-ai convins bine?
Da. Da. Așa credeam și eu.
Știi totul despre ele.
Și de ce te agiți? E o nimica toată.
Spune-i asta soțului meu.
"Deformată, desfigurată
dezgustătoare. "
Asta a spus el.
Eu spun,
că ești frumoasă.
Scuză-mă.
Îmi pare rău. Îmi pare rău.
Îmi pare rău. Nu știu ce era în capul meu. Eu doar...
Ia-o ușurel. Aștept afară pentru ca tu să poți...
Ia-o ușurel.
"Dragă băiete,
sigur că trebuia să fi știut că ai o prietenă.
E ea foarte frumoasă?
E foarte norocoasă.
E de asemenea dulce și generoasă?
Ți-ar da voie vreodată să vii în Long Beach, chiar dacă doar pentru o oră?
M-am trezit ușurat să cred
că erau și alte posibilități în viață în afară de Camilla.
Poate că Vera era puțin nebună, dar cum a spus despre ea însăși,
era o persoană bună.
Citeam aceleași cărți, vorbeam aceeași limbă
și era capabilă să-mi aprecieze scrisul.
Deodată, m-am simțit mai bine vizavi de persoana mea. Eram din nou, Arturo Bandini,
admirator al omului și al animalelor
deasemenea și căruia nu-i era frică de nimic.
Domnule Bandini! Hei! Bandini!
Sunt Sammy, barmanul de la Columbia.
- Da. Sammy White. - Da.
- Camilla spune că ați fost publicat. - Ce-i cu asta?
Mă gândeam să intru și eu în branșă.
- Publicistică? - Nu, să scriu povești ca dumneavoastră.
Servitul la bar și nopțile de pomină nu par să se mai înțeleagă cu mine.
Caut să găsesc ceva de făcut cam peste tot.
Cum ar fi să scriu povestiri.
Da, păi, noroc, Sammy.
Da, speram să-mi puteți da câteva indicații.
Și revista aceea cu "Cățelul Râzând" în ea,
nu se întâmplă să aveți o copie în plus?
Cu siguranță mi-ar plăcea să vă citesc povestea.
Știu că am una pe aici pe undeva.
Mulțumesc, Arturo. E într-adevăr o onoare.
Cum am spus, speram să-mi poți da niște indicații în legătură cu scrisul.
Dacă pot să fac ceva pentru tine, să mă anunți.
Se pare că ai deja ceva în minte.
Păi, m-am gândit că ți-ar plăcea un mic sfat în legătură cu Camilla.
E foarte drăguț din partea ta, Sammy, dar cred că mă pot descurca singur.
Bine.
Dar știi ce se spune, "Nu a fost cal care să nu fi fost călărit
și nici cowboy care să nu fi fost aruncat. "
Și Camilla e un ponei al naibii de dur. Are o gură tare afurisită.
"O gură tare afurisită. " Interesantă frază.
Ești prea drăguț cu fata aceea, domnule Bandini.
- Prea drăguț? - Mult prea drăguț.
Nu înțelegi femeile mexicane.
- Femeile mexicane sunt diferite. - Nu, domnule.
Sunt ca majoritatea femeilor, mai mult sau mai puțin.
Dacă te lași la mâna lor, vor profita toate.
Dar dacă o lași moale cu aia,
te va lăsa pentru un amărât de gringo
și te va arunca din șa înainte să te urci în ea.
Un cal cu gura tare nu simte mușcătura, Arturo.
Așa că, ține-le bine de hățuri
și nu le lăsa să uite cine e șeful nici măcar
pentru o secundă. Nu-i nici o șmecherie la mijloc.
Fii dur și va fi ușor.
Ei bine, Sammy, pari să-ți cunoști calul.
Da, sper, Arturo.
Voi scrie westernuri.
Apropo, amigo,
Camilla e un ponei care merită cursa.
Mă bucur să te văd.
De ce?
Bine.
Sammy mi-a spus că ai fost foarte amabil cu el.
Începeam să cred că nu poți fi amabil cu nimeni.
- Pot să-ți aduc ceva? - Unde e Sammy diseară?
- A plecat. - S-a dus acasă?
În deșert pentru o vreme. Nu s-a simțit prea bine.
- Ce are? - Camilla.
TBC, cred.
Uite. Poți să începi cu asta.
- Sammy are tuberculoză. - Da. Dură pauză, nu?
Cu toții trebuie să ne ducem.
Despre ce vorbești?
- Nu va trăi prea mult. - Cum îndrăznești să spui așa ceva!
Și sum sunt restul iubiților tăi?
Nu am alt iubit!
Sigur. Scuză-mi remarca imprudentă.
Poți să-mi dai nota?
Nu trebuie să plătești. E din partea lui Sammy.
Bandini.
Nu trebuie să plătești ca să fii deștept.
În plus, dacă face mai mult de o jumătate
de dolar, nu ți-ai putea permite să fii unul.
Ești foarte amuzantă. Sammy îți scrie replicile?
De ce trebuie să fii atât de rău?
Rău? Eu?
Sunt orice, dar nu rău.
Sunt un amant, draga mea. Căruia îi plac în mod egal atât oamenii cât și animalele.
Nu poți fi și rău și un mare scriitor.
Ei bine, ești?
Ești un mare scriitor?
Asta e ceva ce nu vei ști niciodată.
- De ce ești atât de supărat? - Nu sunt. Doar dezgustat.
De mine?
De ce?
Uită-te în oglindă.
- Nu vreau să mă uit în oglindă. - Nu te învinovățesc.
Sunt obosită.
Am fost ocupați astăzi.
A fi ocupat nu e o problemă.
Ci pantofii și vopseaua de pe fața ta.
Arăți ca o imitație ieftină a unei americance.
Dacă eram mexican, micșoram populația din cartierul tău.
M-am plictisit de observațiile tale despre mexicani.
Nu suntem chiar atât de diferiți.
Ești închis la culoare și părul tău e închis la culoare și ochii tăi sunt negri.
- Ochii nimănui nu sunt negri. - Ai tăi sunt.
Ce-ar fi...
să te gândești la Sammy?
Oricum, ce cauți aici?
- Ți-ai schimba vreodată numele? - Pentru ce?
- Ai face-o? - Nu. Oricum, ce te interesează?
Nu vreau să mi-l schimb din Camilla Lopez în Camilla Bandini.
Nu prea e o îmbunătățire.
Cine ți-a cerut să faci ceva?
- Tu mi-ai cere. - Nu, nu aș face-o.
- Ba da. - Ba nu.
Știu că îți place palma mea, Arturo, și îți spun că ai face-o.
Imediat după Sammy.
Ar face el așa ceva?
Ți-ar cere Sammy să te căsătorești cu el?
Cine știe ce-o să facă Sammy?
Ar cere-o Sammy White pe Camilla Lopez să-i fie soție?
- Cine știe și cui îi pasă? - Ție îți pasă.
Știu că îți place dosul palmei mele, Camilla.
Îmi pasă de numele său.
Vreau o șansă în viață.
Vreau ca copiii mei să aibă o șansă.
Te crezi atât de deștept!
Vei scrie o carte și vei avea lumea pe un fir de ață, ai?
- Păi și dacă nu? - O voi face.
- Da, dar dacă nu? - O voi face!
Cartea ta e deșteaptă, dar tu nu ești deștept.
Și nu ești bogat
și nu ești amabil!
Ești zgomotos, nervos...
și sărac. - Atunci de ce mai ești pe aici?
Vino-ncoa.
Pentru ce?
Vino și îți voi arăta.
Sunt ocupat.
- Ți-e frică. - De ce?
De mine.
Îți este.
Ți-e frică să stai întins lângă mine.
Sunt îngrozit.
Da-ți jos pantalonii.
- Vrei să o fac eu pentru tine? - De ce nu îți dai jos pantalonii?
Sunt jos.
Cum arată?
În regulă.
Bine. În regulă.
"În regulă"?
"Bine"? În regulă"?
Haide!
Un mare scriitor ar trebui să zică mai mult de atât, nu crezi?
Sau poate că nu ești atât de mare.
Poate că nu poți să regulezi sau să scrii!
- Nu pot, ai? - Nu! Încetează!
- Încetează! - Crezi că nu pot, ai?
Crezi că nu pot!
- Încetează! Încetează! Încetează! - Crezi că nu pot? Crezi că nu pot?
- Încetează! - Crezi că nu pot? Crezi că nu pot?
Camilla nu m-ar ierta niciodată.
Îi era mai bine cu Sammy.
Chiar nu aveam dreptul să o mai ating vreodată.
Arăți minunat.
E o priveliște chiar frumoasă.
Bucură-te de priveliște.
Șezi.
Uite. Ceva rece.
Nu e lapte bătut?
Bun.
Vai, scumpule, ești obosit.
- Puțin. - Muncești până târziu, ca de obicei?
Nu am lucrat noaptea trecută.
- Băiat rău. - Trebuie să îți spun ceva.
Lasă-mă să ghicesc. Ai ieșit cu cea mai bună fată a ta?
Nu e cea mai bună fată a mea.
Atunci, nu o mai iubești? Vai, Doamne.
Ea nu mă iubește, oricât de improbabil ar părea.
- Nu te iubește? - Mă urăște de moarte.
N-ar putea face așa ceva. Cum ar putea ea...
Poate că deoarece o insult și o umilesc cu fiecare ocazie care mi se ivește.
N-ai face așa ceva.
N-ai putea face astfel de lucruri.
Nu?
Am numit-o spaniolă și greaser și cum se mai poate spune.
Și asta când eram în toane bune Apropo, e mexicană.
Vai, Doamne.
- Vai, Doamne. Dumnezeule din ceruri. - Ce se întâmpla?
- Ce s-a întâmplat? Vera? - Dumnezeu mă împinge.
- Chiar acum? - Ce le faci evreicelor?
Evreicelor?
- Bine, nu mă lovi. - Ai înnebunit?
- Bine, spune-mi cum vrei, dar nu mă lovi! - Nu te voi răni.
Nu te voi răni.
Uite, dacă voiam să te rănesc, nu trebuia să bat tot drumul până în Long Beach.
Puteam să o fac la mine în cameră.
Vai, Doamne. De ce te-aș răni?
De ce m-aș sinchisi? Nici măcar nu te iubesc.
Păi, de ce ai venit aici?
Am vrut să fac pe cineva fericită.
Uite, îmi pare rău. Dacă aș putea să-mi iau haina.
De asta o insulți?
De asta o insulți, pentru că nu o poți face fericită?
Tot ce știu e că de obicei ea începe.
Cum? Ce spune?
- Nu e vorba de ce spune. - Ce face?
Uneori traversează camera.
E destul de insultător.
Mă servește cu o cafea purtând o uniformă nou-nouță.
E cât se poate de insultător.
E perfectă, la fel ca vremea.
Aer și ceață, eucalipți,
apus prăfuit.
Locul perfect unde să trăiești.
Apoi venim noi.
Săpăm după aur, forăm după petrol, facem filme,
construim hotelurile astea de doi bani și străzi murdare.
Nici măcar nu venim aici ca să trăim.
Doar îI săpam, îI răscolim și luăm orice putem.
Asta e casa ei.
Dacă Dumnezeu are un pic de obraz sau decentă,
ne-ar trimite pe toți în Iad și i-ar lăsa casa așa cum era,
pură și perfectă, la fel ca ea.
- Și îi spui chestiile astea? - Nu-i spun asta.
Ar suna ca o insultă.
Orice i-aș spune lui Camilla, sună ca o insultă.
- Atunci spune-mi mie. - De ce?
Prefă-te că sunt ea. Te voi crede.
Uite, aș vrea, dar..
Eu sunt
Prințesa Camilla.
Și toate ținuturile astea frumoase îmi aparțin.
Nu sunt americani aici. Nu e nici un Los Angeles.
Doar eu și deșertul și munții și marea.
Și...
Și apoi...
Și apoi vin eu.
Și apoi vii tu.
Și tu ești?
Eu sunt eu însumi, Arturo Bandini.
Scriitorul,
geniul Pământului a venit aici pentru mine.
Dar sunt mândră
și rezist și rezist și rezist!
Până când în cele din urmă,
ești irezistibil.
Puterile tale sunt legiuni.
Mă copleșești.
Mă cucerești.
Ești ca un mare conchistador.
- Ești asemenea lui Cortés. - Doar că sunt italian.
Doar că ești italian.
Ești foarte drăguț.
În timp ce trece printre rândurile nesfârșite de concesii de pânză
și clienți bălăcindu-se nerăbdători în troacele lor la 10 cenți plăcerea.
Bărbați în costume de marinari și fete în costume de baie,
bătrânii, tinerii, cei în vârstă și infirmi,
Lui Bandini îi era milă de ei aspirațiile lor mărunte,
totuși le admira curajul fără limite.
Era la urma urmei, iubitor al omului și al animalelor deasemenea,
și știa în inima lui ca ceea ce știau ei în inimile lor,
ca locul lor sub soare era de fapt nu mai mult de o mână de praf.
că locul lor sub soare era de fapt nu mai mult de o mână de praf.
La urma urmei, suntem aici doar pentru puțin timp.
Apoi suntem altundeva.
Duși, ca vreun vis uitat.
Chiar și tu Mencken.
Apartamentul 201, Martene Wellesley?
Aici.
202, Vera Rivkin?
Vera Rivkin?
Las-o baltă, Jack. E aici.
Moartă.
208...
Mulțumim pentru că ascultați KFO X 1250.
Ora este 16:35.
Cele mai multe pagube din cutremurul de 6.4 grade magnitudine de ieri
au avut loc în Long Beach, zonele Compton și Huntington Park,
unde rapoarte preliminarii arată peste 100 de morți și mulți alți răniți.
În timp ce la 25 de mile distanță, inima orașului Los Angeles
pare să fie relativ neafectată.
Pentru cei fără mâncare și adăpost în seara asta...
Am decis să-i dau Verei mai multă viață decât avea șanse de supraviețuire.
Numele de pe cutia poștală era Doris Slotkin.
Locuia în Long Beach Pike,
peste stradă de roata Ferris și roller coaster.
"Avea pielea palidă și ochii deschiși la culoare, sclipitoare de la prea mult burbon,
imediat insolentă și disperată.
Urma să aflu în curând sursa disperării sale. "
Da, ce e?
Scrii altă poveste fierbinte, ai?
Scriu.
M-am gândit că vrei să știi
că ai o scrisoare la poștă.
O pun pe garderobă, bine? Nu uita.
Mersi.
- Cum merge treaba? - Merge.
Păi, ține-o tot așa bine?
Altfel, vei sfârși murind în Los Angeles la fel ca noi ceilalți.
"Dragă domnule Bandini,
aș prefera să nu public ultimele dumitale eforturi chiar acum.
Dintr-un singur motiv, cred că e o poveste cea care e mai importantă decât tine acum,
în situația financiară prezentă, pe care ești în stare să o contemplezi confortabil.
Prin urmare, te rog să folosești cei 250 de dolari atașați
pentru a urma firul.
Cred că vei găsi că ajunge de dimensiunile unei nuvele.
Al tău, H.L. Mencken. "
N-am scris niciodată o poveste de mai mult de 10 pagini,
și aici Mencken îmi spunea să scriu un întreg roman.
Cum să o fac?
- Cine e? - Sunt eu.
Am intrat pe fereastră. Sper că nu te superi.
Deloc. Sună distractiv.
Aș vrea să intru pe ușă. Ce zici de asta?
Simte-te ca acasă.
Care-i ideea?
Am venit să te văd.
Greu de crezut, nu? Nu întoarce... Nu face asta.
- Cine te-a lovit? - Nimeni.
A fost un accident de mașină.
Sammy conducea cealaltă mașină?
Închide lumina, te rog.
Nu știu unde să mă duc.
Nu trebuie să te duci nicăieri.
Sunt obosită.
Sunt obosită. Sunt atât de obosită.
De ce a făcut-o?
Spune că eu am căutat-o.
Și așa e?
Poate.
Poate că nu.
Oricând vor să te rănească, asta spun.
Arturo?
- Unde te duci? - Unde te duci?
Laguna.
Poți să mă împrumuți cu câțiva dolari?
O să ți-i trimit prin poștă când îmi recapăt slujba.
M-am gândit că poate ți-ar plăcea să vii și tu.
Da?
Păi, pentru ce?
Arăți de parcă ți-ar prinde bine odihna. Poate chiar o plimbare pe plajă.
- Atât? - Nu ajunge?
E înmormântarea ta.
lau cheile de la casă.
Chestia aia mexicană o să te deporteze.
Iisuse Hristoase!
Nu te mai furișa pe lângă oameni așa.
Nu-s chiar proastă.
Uneori mai sunt obosită. Atâta tot.
Arunc-o.
- Nu mă deranjează. - Mă deranjează pe mine. Arunc-o.
- În fața atâtor oameni? - Acum îți faci griji?
Promite că te lași.
- Jur. - Jură pe Dumnezeu.
Jur pe Dumnezeu.
Vai, Doamne!
Uită-te la locul ăsta!
Știam că îți va plăcea.
Nu, nu știai. Nimeni nu e atât de predictibil.
Tu ești. Îți place orice e alb.
Nemernic de dago ce ești!
Da, știam că o să spui ceva de genul ăsta.
Mă tachinezi.
Tu ești.
Ridică-mă.
Uite, Willie. Uite. Uite.
- Cât? - Nu știu.
Poți să vii acasă!
Crede că e atacat!
- Oceanul vrea să îI aibă personal. - Spune-i că înțeleg sentimentul.
Arturo! Arturo!
- Ce faci? - Stați puțin, băieți.
- Grăbește-te. Îmbracă-te. Vino jos. - Nu. Pentru ce?
Atunci părțile vor fi egale.
Despre ce vorbești?
Jucam. Eu de o parte, tu de cealaltă.
Ești nebun? Cu câțiva japonezi?
Da. Nici ei nu au vrut să se joace cu tine.
De ce, pen' că sunt mexicană?
Mai rău. Pentru că ești fată.
Camilla.
- Ce? S-ar putea să vrei să porți niște pantaloni.
Dă-mi-o!
Camilla!
Mersi.
Acum despre ce scrii?
- Despre o fată. - E mexicană?
- Evreică, momentan. - Se va converti?
Nu. S-ar putea să fie mai mult de o fată în chestia asta, știi.
Ce fac aici?
Este pentru că te fac să îți pară rău pentru mine?
Nu.
Atunci ce te fac să simți?
După tot ceea ce s-a întâmplat,
nu-ți mai poți imagina să dormi cu mine.
Asta e?
Pot și mi-am imaginat-o.
Nu sunt sigură că aș vrea să faci asta.
De ce? Eu am făcut-o.
Pentru că ceea ce îți imaginezi s-ar putea să fie mai bun decât realitatea.
Nu sunt un scriitor atât de bun.
Oricum,
cred că ar trebui să-ți păstrezi imaginația pentru munca ta.
De ce să o irosești pe mine, dacă nu trebuie?
Vino în pat, Arturo.
Vrei să spui 'te rog'?
Te rog.
- Ești în regulă? - Tu ești în regulă?
Da.
Să nu-mi dai drumul.
- Să nu-mi dai drumul niciodată. - Bine.
Nu mi-a mai fost servit micul dejun în pat niciodată.
Nu mi-a mai fost servit micul dejun nicăieri.
- Ce e? - Deschide.
- Altă poveste cu câini. - Nu, vei învăța să citești
și vei deveni un cetățean american.
"Angus Lost. "
Arată ca Willie.
"Când veni iarna,
Angus se plictisi de aceeași curte
și de aceeași casă
și de aceeași pisică
și toate aceleași lucruri
despre care știa totul. "
E o poveste oribilă.
Vei să-i dai o șansă?
"Angus era curios despre alte locuri și alte lucruri... "
Vezi? Pisica e tristă pentru că pleacă.
- "Ce." - "Ce."
"Ce." Bun.
"... fel de animale mașini sunt" - "Mașini. "
"... și chestii de genul ăsta. "
- "Care sunt culorile steagului nostru?" - Roșu, alb și albastru.
"Câte stele sunt pe steagul nostru?"
48.
"Acolo era în strada mare.
Ham! Spuse celălalt caine. "
În Mexic, câinii fac...
"Cine a considerat aceste adevăruri evidente că toți oamenii sunt creați" ce?
- Egali. - Exact.
"Că sunt împuterniciți de Creatorul lor cu anumite... inalienabile"
- Drepturi. - Exact.
"Angus și
celălalt caine
fugiră împreună
- "sus pe...." - "Largul"
"... largul drum."
"Ca pe lângă astea sunt viața, libertatea și urmărirea..."
- Fericirii. - Exact.
"După colț
fugi Angus. "
Arturo, ce vrei să spui de fapt prin asta?
Urmărirea fericirii?
Ca în această țară, ai dreptul să urmezi orice
care te face fericit.
- Ce anume? - Ce anume?
Fericirea.
"... spuseră... "
Nu. Nu se aude "F".
"spuseră ochii și Angus fugi să găsească casa,
dar zăpada... "
- Ești bine? - Da.
"Zăpada și vântul veniră
și într-o peșteră se târî Angus.
Și tot așteptă până când... "
Ce înseamnă fericirea pentru tine, Camilla? Chiar știi?
Da.
Că poți trăi într-un loc care e sigur,
și poți să te îndrăgostești de cine vrei și să nu-ți fie rușine de asta.
Din ușă-n ușă, din ușă-n ușă,
până când Angus se bucură să revină
la aceeași curte și aceeași casă
și aceeași pisică
și la toate aceleași lucruri pe care le știa. "
Asta e.
Și cum a mers?
Hei,
ce-ai zice să încercăm să evadăm din maghernița asta mâine?
- Ce vrei să spui? - Să mergem în oraș. Să ne uitam la un film.
- Dar cum rămâne cu Willie? - Ce e cu el?
Păi, nu I-am lăsat niciodată singur. Dacă încearcă să fugă?
Ca Angus?
ÎI vom încuia în casă. Va fi bine.
Nu vreau să plec.
De ce să mă duc oriunde? Sunte exact unde vreau să fiu.
Păi, până la urmă, va trebui să mergem undeva.
Mai devreme sau mai târziu vom rămâne fără bani.
- Probabil că înainte ca eu să termin cartea.
Păi, scrie mai repede.
Poți cumpăra locul acesta și apoi nu va trebui să plecăm nicăieri.
Scumpo, scriu până la 2,000 de cuvine pe zi. Nu pot să scriu mai repede de atât.
Nu vreau să fiu vreo mexicană cu un tip alb.
Toată lumea s-ar uita urât la mine.
Camilla, oriunde te-ai duce, oamenii se vor uita urât la tine.
Și nu e pentru că ești mexicană sau pentru că ești cu mine.
Nu vreau să mă duc.
Nu sunt pregătită acum.
Ce?
- Nu citești cartea. - Sigur că citesc cartea.
- Ba nu. - Ba da.
Atunci de ce e invers?
- De unde ai asta? - Voiam să o citesc.
Păi, e o porcărie. Nici măcar nu face parte din carte.
Ce scrie? Haide, ce scrie?
"Când eram puști în Colorado,
"erau Smith și Parker și Jones cei care mă răneau cu numele lor hidoase,
"și care îmi spuneau italian și dago și greaser,
"și copiii lor m-au rănit pe mine la fel cum te-am rănit și eu pe tine. "
Porcărie.
Cred că în mod sigur ar trebui să facă parte din carte.
Și voi merge cu tine în oraș dacă vrei.
La film.
Bine. E în regulă.
- Hei, chiar ești speriat. - Sigur că sunt.
De ce?
E prima noastră întâlnire.
Nu vreau să dau foc lumii
Vreau doar să încep
Camilla, ești bine acolo?
Sunt bine.
Aproape am terminat. Sunt bine.
- După tine. - Mulțumesc.
- ...șomeri care... - Nu, nu, nu, nu!
Te rog să nu mai faci așa ceva.
Dă-i drumul și repetă. Dar promite-mi că Ezra nu va afla de mine.
Acum nu-ți face griji din cauza...
Haide. Haide. Pleacă. Să vedem acum.
Barbara!
- Barbara! - Numele meu e Joan Grey.
- Du-te și îmbracă-te cu ceva! - De ce, sunt îmbrăcată.
Păi, e rușinos!
Nu, nu. Barbara e aici ca simplu vizitator. De fapt, nu e în spectacol.
Chiar așa?
Păi, tu mi-ai cerut să venim la repetiții,
și coregraful tău m-a angajat.
Am intrat în spectacolul acesta și voi rămâne în el.
Acum, scumpo poate ca tatăl tău are dreptate.
Nu mă vrei prin preajmă, asta e?
Ți-e frică să nu-ți stric stilul cu scumpa ta Mabel?
Am auzit destule. Pune niște haine pe tine!
Nu-mi pasă ce ați zice oricare din voi. Sunt liberă, albă și am 21 de ani.
Și dacă mă dați afară din spectacol, voi face rost de o slujbă în altul.
Așteaptă numai ca Ezra și Matilda să audă de asta. Sunt ruinat. Scufundat. Pierdut.
Asculta. Nu...
Camilla?
- Camilla, ești în regulă acolo? - Sunt bine.
Atunci ce
durează așa mult?
Nimic.
Hei,
să mergem.
Sau vrei să te uiți la restul filmului?
- Deja am văzut destule. - Bun.
Haide.
S-a întâmplat ceva? În afară de ce evident.
- Evident? Și ce anume e? - Te-ai supărat cum am făcut-o și eu.
- Păi, a fost supărător. - Păi, am exagerat.
Păi, câteodată nu te poți abține.
Ce faci? Dă-mi aia! Dă-i drumul!
Naiba să te ia! O să ne omori!
- Dă-i drumu'! Dă-i drumu'! - Dă-i drumu'!
Ai făcut asta tot timpul, nu-i așa?
- Ce contează? - Nu contează. Îți dai cuvântul,
juri pe Dumnezeu, juri pe un teanc de Biblii,
nimic nu contează, nu când vine vorba de marijuana.
Dar nu e marijuana. E sunt de vină.
- Despre ce vorbești? - Ce altceva?
Am văzut în seara asta la film. Am simțit-o.
Te stânjenesc doar cât stau lângă tine.
Mă numești frumoasă acasă,
apoi ți-e rușine să fii văzut în public cu mine.
Ți-e rușine de frumusețea pe care o poți
recunoaște și pe care nimeni altcineva nu poate.
- Ți-e rușine să mă iubești. - Camilla, jur pe Dumnezeu, nu e adevărat.
- Demonstrează. - Cum?
Căsătorește-te cu mine.
Vezi? Nu se va întâmpla niciodată.
Știi de ce?
Pentru că ți-e mult prea rușine să fii italian și să te căsătorești cu o mexicană.
Dacă nu era marijuana, era altceva.
Du-te acasă, Arturo.
Du-te acasă și bea în cinstea vieții, libertății
și urmărirea fericirii.
Camilla!
Willie!
Trebuia să plec de acolo.
Am folosit o parte din banii de avans pentru carte
și am cumpărat Fordul din '31 de la magazinul cu momeli.
Camilla? Pur și simplu și-a dat demisia.
- Unde s-a dus? - Cine știe?
Și-a împachetat și la Alameda.
Înapoi în L.A., nu era cu nimic mai bine.
Am căutat-o pe Camilla peste tot și oriunde căutam,
toate fețele semănau cu a mea.
Încordate. Îngrijorate. Pierdute.
Fețe cu sângele scurs.
Fețe ca niște flori rupte din rădăcini, culorile pălind repede.
Domnule Bandini.
"Dragă domnule Bandini,
lucrurile aici în Pearblossom
n-au mers atât de bine în ultimele câteva luni.
Nu mă descurc prea bine și fata aceea mexicană e bolnavă ca un câine
și se îmbolnăvește din ce în ce mai tare.
Mai bine ați veni după ea înainte să mă lase falit. "
Unde e Sammy?
I-am dat 30 de dolari și i-am zis să-și vadă de treabă.
De ce, ți-e dor de el?
O să-mi treacă.
- Ce sunt alea? - Știi ce sunt.
- Te duc înapoi în L.A. - Nu merg nicăieri cu tine.
De ce? Doar o să mă sorbi cu priviri.
Din priviri. Se zice a sorbi din priviri.
Exact despre asta vorbesc.
Ești aici ca să poți să
îmi reamintești cât de inferioară sunt.
Acum nu sunt doar o spaniolă proastă, ci una bolnavă.
Păi, încântă-ți ochii.
Sunt aici pentru că
te iubesc.
Și vreau să mă căsătoresc cu tine.
Ce ai spus?
Am spus că vreau să mă căsătoresc cu tine.
Doamne sfinte.
Îmi amintesc prima zi în care ai intrat în cafenea.
M-ai înfuriat.
Arturo, întotdeauna ești supărat pe ceva.
Cum ar fi?
Ce zici de lume?
Îți tot reamintesc cât ești de supărat pe ea.
E felul cum arăți.
Felul cum arăt?
Frumoasă.
Prima oară când te-am văzut, m-am gândit
că nu voi fi niciodată destul de bun pentru tine,
indiferent ce-aș face pentru restul vieții.
Vino-ncoa.
Te iubesc.
Imediat ce m-ai văzut.
Nu.
Ai crescut într-un fel în mine.
Pe mine.
Ai crescut pe mine.
Nu, tu ai crescut în mine.
Ca un copil.
- Arturo. - Da, Camilla.
Pe viitor,
încearcă să faci un efort mai mare să fii amabil cu oamenii, când îi întâlnești.
Bine.
Prima impresie e foarte importantă.
- Încearcă să faci una bună. - Bine.
- Face lucrurile mai ușoare. - Înțeleg. Bine, bine.
- Bine. - Bine.
Camilla Bandini.
Cred că m-aș putea obișnui.
Să nu-mi dai drumul.
Să nu-mi dai drumul niciodată. Niciodată să nu..
Camilla, te duc la doctor.
Camilla?
"Când eram un puști în Colorado,
au fost Smith și Parker și Jones cei care m-au rănit cu numele lor hidoase,
care m-au numit italian și dago și greaser
și copiii lor m-au rănit așa cum te-am rănit eu.
M-au rănit atât de mult, încât nu puteam niciodată să devin unul din ei.
M-au îndreptat către cărți. M-au făcut să mă închid în mine.
M-au făcut să fug din acel oraș, de Colorado,
în casa ta și în viața ta.
Și uneori,
când le văd fețele aici,
aceleași fețe, același tip de oameni din orașul meu natal,
sunt bucuros că sunt aici umplând goliciunea vieților lor
și murind în soare.
Și mă urăsc pe mine și pe tatăl meu și pe tatăl tatălui meu,
dar ei sunt bătrâni, iar eu sunt tânăr și plin de speranță
și dragoste pentru țara mea și timpurile mele."
Și Camilla, când te-am numit greaser,
nu inima mea era cea care vorbea, ci tremuratul unei vechi răni.
Și mi-e rușine de lucrul teribil pe care l-am făcut.
Traducerea și adaptarea: veverița_bc
Adaptarea DVD: Jackie@rSR